În estul îndepărtat al Rusiei e un ținut izolat.
Un loc unde raiul și iadul se întâlnesc.
Aceasta e Kamceatka.
Aproape un secol,
sovieticii au ținut această peninsulă îndepărtată sub lacăt.
Învăluită de secrete,
a rămas un teritoriu virgin, neatins de civilizație.
Acum vălul s-a ridicat.
Fiți printre primii
care călătoresc în acest ținut al focului și gheții,
unde vulcanii transformă peisajul,
iar ghețarii strălucesc.
Urmăriți încercările creaturilor din Kamceatka
într-un ținut făurit de foc.
6 REGIUNI DIFERITE
11 FUSURI ORARE
3 ANI DE FILMARE
RUSIA SĂLBATICĂ KAMCEATKA
Rusia, cea mai mare țară de pe Pământ,
de două ori cât Statele Unite.
Epopeică în proporții și uimitoare prin extremele sale,
fiecare regiune e o lume în sine.
Cu peste 300 de vulcani,
Kamceatka e una din zonele vulcanice cele mai active
de pe Pământ.
Erupțiile vulcanice au format și reformat acest pământ
din vremuri imemoriale.
Localizată în capătul estic al continentului Asia,
Rusia are un teritoriu de 6,5 milioane kmp,
care se termină cu peninsula Kamceatka.
Cu o lungime de 1.200 km,
e de mărimea staului California
și totuși e locuită doar de 400.000 de oameni.
De zeci de ani, întreaga zonă
a fost izolată de sovietici în spatele Cortinei de Fier.
Ferite de contactul cu omul,
animalele din Kamceatka au prosperat
în această sălbăticie virgină.
Acum echipa "Rusia Sălbatică" a obținut un acces fără precedent
în zonele acestea sălbatice și neospitaliere.
Acest montaj unic dezvăluie o lume nemiloasă,
care rareori a fost văzută înainte.
Timp de peste șase luni,
iarna înlănțuie vulcanii și marea.
Zăpada atinge grosimea de 2,70 m.
Peste 700 de vulturi cu umeri albi
își găsesc adăpost pe lacul Kuril din Kamceatka.
Mai puternici decât vulturul cu cap alb din America,
acești vulturi pot cântări peste 9 kg.
Acest lac de crater
e cel mai mare loc de reproducere al somonului roșu
din lume.
Sunt pești îndemânatici,
niște luptători.
Dintre toate păsările de aici,
doar vulturul cu umeri albi are uneltele potrivite
ce pot pătrunde prin pielea groasă a somonului roșu.
Paza capturii față de rivali
e un exercițiu de viață efemer
și probabil pentru prima dată
a fost filmată încăierarea dintre ei.
Vulturii cu umeri albi nu se luptă numai între ei.
Acvilele de munte sunt mereu pe urmele lor
și sunt campionii luptelor.
Ciocurile lor curbate, ascuțite ca o lamă,
pot provoca răni fatale.
Această acvilă câștigă.
Peste 8 milioane de somoni
vin să se reproducă, în lacul Kuril, în fiecare an.
La fel ca somonii cre urcă pe râurile din Alaska,
ei înoată din Pacific în Kamceatka.
Călătoria epopeică a somonilor
e vitală pentru sălbăticiunile din Kamceatka.
Dar numărul somonilor
care urcă pe aceste râuri e în scădere.
Braconierii reușesc să prindă peste 100.000 tone de somoni
în fiecare an, în aceste ape.
În consecință,
sunt mai puțini somoni în râurile din Kamceatka
și cursa lor are loc mai târziu.
Iarna trece și începe primăvara.
Strânsoarea gheții slăbește
și cei mai mari urși din lume ies din bârlog.
Urșii bruni de Kamceatka, depășesc
urșii grizzly din America de Nord.
Masculii pot atinge 2,4 m înălțime și aproape o tonă greutate.
Astăzi, mai există aproximativ 14.000 de urși aici,
cea mai mare populație din lume.
După aproape șase luni de hibernare,
urșii își curăță blana.
Rostogolindu-se prin zăpadă scapă de murdărie.
Acum au un singur în minte, hrana.
Urșii pot pierde aproape 150 kg din greutate în timpul hibernării.
Ieșirea urșilor din bârlogul de iarnă
marchează începutul unei curse contra cronometru.
Au la dispoziție doar o scurtă primăvară și vară
pentru a-și reface greutatea,
sau vor risca să moară la iarnă.
Până când începe cursa somonilor, în iunie devreme,
urșii mănâncă frugal.
Caută
rădăcini suculente, iarbă, fructe de pădure și insecte.
Cei mai inteligenți, fac o lungă călătorie
traversând munții
spre Raiul din Kamceatka.
Valea Gheizerilor.
Nu mai există un astfel de loc pe Pământ.
Întreaga vale e plină de gheizeri și hornuri de unde țâșnesc aburi.
Gheizerii există doar în câteva locuri din lume.
Kamceatka e pe locul doi
după cei din Parcul Național Yellowstone.
Spre deosebire de Yellowstone,
aici singura modalitate de a ajunge în Valea Gheizerilor
e cu elicopterul sau o călătorie terestră de trei zile prin sălbăticie.
În adâncul pământului, râurile de lavă încălzesc apa
la temperaturi de peste 93°C...
...până când presiunea în creștere
o forțează să treacă dincolo de scoarța Pământului.
În această vale, primăvara vine devreme
și gheizerele încălzesc aerul.
Căldura umedă
furnizează urșilor înfometați iarbă în cantitate mare.
După o lungă hibernare, urșii se bucură
de orice înlesnire oferită de această vale.
Intră în apele calde și repezi.
Blana lor deasă reține aerul și creează un strat izolator.
Dar fiind și groasă e un loc perfect pentru paraziți.
Scărpinatul pe spate, ca lumea, aduce puțină ușurare.
Apele sulfuroase și calde ale izvoarelor, vindecă
și îndepărtează purecii și căpușele.
Bălțile pot atinge temperaturi de până la 65°C.
Pentru acest urs o călătorie la SPA-ul natural e o binecuvântare
după șase luni de hibernare.
Valea Gheizerilor e un loc
liniștit și relaxat pentru urșii bruni.
Nu numai urșii prosperă aici.
Numeroasele izvoare calde
oferă suport familiilor codobaturilor albe.
Printr-o adaptare unică în Kamceatka,
codobaturile se folosesc de aceste condiții vulcanice
să-și mențină ouăle calde.
Își construiesc cuiburile deasupra apelor care degajă aburi
așa că pot să-și părăsească ouăle și să caute hrană.
Asta permite codobaturilor să cuibărească devreme, la începutul sezonului.
Și mai mult, apele calde atrag numeroase insecte
care hrănesc gurile înfometate.
Totuși, acest paradis nu a scăpat
de străvechile forțe destructive ale Kamceatkăi.
Ceea ce e un rai într-o zi, poate fi un iad a doua zi.
La capătul estic al Rusiei
se află spectaculoasa peninsulă Kamceatka.
E căminul
uneia din din cele mai mari minuni naturale ale lumii.
Valea Gheizerilor.
Acest Rai nu poate fi apărat
de forțele violente
care modelează continuu ținutul.
Kamceatka face parte din Cercul de Foc al Pacificului.
Un inel de vulcani care înconjoară Oceanul Pacific.
Acest inel conține
aproape 90% din vulcanii activi ai planetei.
Și 81% din cutremurele mari de pământ.
Cutremurele și vulcanii din zonă
sunt rezultatul direct al mișcării
plăcilor tectonice de sub peninsulă.
În iunie 2007,
aceste forțe violente transformă bijuteria Kamceatkăi,
Valea Gheizerelor, în pulbere.
În acel moment,
450.000 de metri cubi de gheață sfărâmată
s-au rostogolit de pe munte.
Acest dezastru natural a avut loc
în timpul filmărilor pentru "Rusia Sălbatică".
Acestea sunt singurele imagini ale Văii Gheizerelor,
înainte și după ce zona a devenit un cimitir
pentru mii de creaturi neajutorate.
Două treimi din Valea Gheizerelor a dispărut pentru totdeauna.
Acest urs singuratic a scăpat din paradis,
dar acum propria greutate poate să-l prindă în capcana sfărâmăturilor.
Înaintând cu grijă,
ajunge să fie un naufragiat în zona friguroasă.
De la izvoarele calde și verdeața abundentă,
supraviețuitorii trebuie să se adapteze
unei realități total diferite.
Valea Gheizerelor a fost transformată pentru totdeauna,
dar cu siguranță vor apărea multe alte schimbări.
Pentru urși, pierderea majoră
o constituie vegetația abundentă
sursa principală de hrană la începutul primăverii.
Din fericire, cursa somonilor va începe în curând.
Călătoria lor din Pacific,
în susul sutelor de râuri și pârâuri din Kamceatka,
îi va duce pe teritoriul urșilor.
Kamceatka e zona unde se naște
un sfert din populația
somonilor de Pacific.
În fiecare vară, urșii așteaptă
momentul în care somonii ajung în apele mici ale râurilor.
În anii trecuți,
în iulie, râurile din Kamceatka erau deja pline de somoni
și unii urși își încercau talentul de pescari.
Ursul contra somonului...
Un urs de aproape o tonă
împotriva somonului de câteva sute de grame.
E suficient de rapid să depășească un cal,
dar somonul se răsucește și se rotește prin apa mică.
Labele lui masive au gheare lungi de zece centimetri,
dar somonul e alunecos.
Când și dacă, aceste ape se vor umple
cu mii de somoni care se luptă să urce în amonte,
un urs poate prinde și mânca un somon la fiecare 20 de minute...
sau aproape 40 kg de pește într-o singură zi.
Acești pești sunt doar un aperitiv.
Familiile de urși înfometați așteaptă nerăbdători
să sosească restul peștilor.
Urșii din Kamceatka își obțin majoritatea caloriilor
în timpul reproducerii anuale a somonilor.
De zece ori mai mult decât din mâncatul fructelor de pădure.
Pentru aceată ursoaică bucățile sunt prea mici.
Doar somonii, bogați în proteine și grăsimi,
vor permite urșilor bruni
să ajungă în cel mai scurt timp, la greutatea necesară.
Grăsimea urșilor se întrepătrunde cu cea a somonilor.
Succesul în reproducere al unei ursoaice
e în strânsă legătură cu numărul caloriilor pe care le consumă.
Dacă mama nu e bine hrănită,
sarcina ei se va termina înainte de a naște puii.
Urșii bruni nu sunt singurele creaturi de aici
care se bazează aproape total
pe sincronizarea cu cursa anuală a somonilor.
La 48 km distanță de Lacul Kuril,
vulturii cu umeri albi și-au construit un cuib.
Doar niște cuiburi foarte mari pot susține aceste păsări masive
și al lor e de aproape 2 m diametru
și cântărește câteva zeci de kilograme.
Doar 5.000 de astfel de vulturi supraviețuiesc pe Pământ
și Kamceatka e căminul unui sfert din ei.
În iunie, fiecare cuib devine
o căsuță supradimensionată pentru câțiva pui.
Părinții le oferă masă non-stop.
Dacă nu ar fi somonii, acești vulturi extraordinari
ar dispărea de pe fața pământului.
Pe falezele de deasupra țărmului,
câțiva urși și-au pierdut răbdarea.
În schimb, ei caută flori bogate în nectar,
o alternativă viabilă pentru orice urs,
până la sosirea somonilor.
Trebuie să mănânce cu sutele
pentru a obține echivalentul caloric al unui somon mare.
Pe moment, Kamceatka e din nou un Rai,
plin de mâncare pentru toată lumea.
Trebuie mai mult decât câteva flori și somoni
pentru ca acești urși să reziste pe perioada hibernării.
Dacă somonii nu-și încep cursa în curând,
fiecare urs din Kamceatka e în pericol.
Kamceatka, Rusia.
Închisă zeci de ani de sovietici, în spatele cortinei de fier
și aproape imposibil de atins.
Sălbăticiunile de aici au rămas neatinse
de secolul XXI.
Animalele nu sunt speriate de oameni
și echipa de filmare reușește să filmeze imagini unice cu ptarmiganul.
Femela,
e mult mai interesată de mâncare decât de curtare.
Pentru masculi, aceasta e o problemă de viață și de moarte.
Competiția pentru împerechere e brutală
și uneori masculii vor lupta cu rivalii lor,
până la moarte.
În timp ce penele zboară,
femelele indiferente fac o baie în țărână.
Totuși, învingătorul le captează atenția
și în curând va păzi un cuib plin de ouă.
Înainte ca masculul să-și termine dansul victoriei,
ea e din nou în căutare de hrană.
Departe de țărm,
o vulpe roșie, udă leoarcă de ploaia torențială, caută ceva de mâncare.
În iarba deasă,
vulpea e și ea forțată
să caute hrană cât mai repede posibil.
În vizuina ei de sub pământ are cinci pui în vârstă de trei săptămâni.
Aici își vor petrece primele cinci săptămâni de viață,
înainte de a păși în lumea de afară.
Puii vor sta cu mama lor doar până la toamnă,
dar vor supraviețui cu ușurință iernii.
Blana deasă de iarnă,
îi va proteja foarte bine până la primăvară.
Departe de vizuina vulpilor,
urșii sunt din ce în ce mai disperați.
Timpul se scurge rapid, iarna se apropie
și nicio urmă de somoni.
Apa începe să crească
și urșii nerăbdători se adună la marginea râurilor.
Fiecare masă ratată e o zi pierdută în îngrășarea pentru iarnă.
În sfârșit primii somoni înoată spre teritoriul urșilor.
Hotărâți, implacabili,
somonii călătoresc spre locul lor de naștere,
după trei sau patru ani de rătăcire și înfruntare a prădătorilor din Pacific.
Trebuie să înoate
printre furcile caudine reprezentate de urșii înfometați.
Nu-și mai pot permite să piardă energie
urmărind un singur pește.
Primii somoni norocoși, reușesc să treacă.
Acum e o problemă de timp.
Pe dealurile de deasupra mării,
ultima înflorire scurtă e pe cale să se producă.
La înălțimea de 1.800 m,
muflonul duce o viață pe muchie de cuțit.
Kamceatka e unul din puținele locuri de pe Pământ
unde mai trăiesc mufloni.
Acești cățărători agili se simt ca acasă
pe pantele abrupte de pe marginea țărmului.
Sunt cățărători înnăscuți.
La această înălțime,
muflonii trăiesc departe de majoritatea prădătorilor.
Totuși sunt atenți,
la posibilele atacuri aeriene ale vulturilor cu umeri albi.
Muflonul are noroc.
Acest vultur caută doar materiale pentru cuib.
Cuiburile sunt frecvent construite
în apropierea apelor în care se înmulțesc somonii,
pentru a beneficia de hrană.
E o mișcare isteață.
Aceste păsări sunt așa de grele,
încât pot consuma caloriile unei zile întregi
într-un zbor de numai 45 de minute.
Departe, la vizuina vulpii,
puii fac primii pași în afară.
Deja se roagă de mamă pentru o bucată de hrană solidă,
dar ea le oferă numai lapte.
În curând, acești pui se vor descurca singuri.
Iarna se apropie
și mai sunt puțini somoni disponibili.
Temperamentele se încing
și încăierările pot fi mortale.
Nu există sălbăticie pe Pământ precum Kamceatka
și puțini au avut privilegiul
să vadă acest ținut izolat cu vulcani activi, la fața locului.
E toiul verii
și dacă somonii nu apar,
temperamentele vor izbucni cu rezultate mortale.
Puțini somoni au ajuns,
dar acești urși au nevoie să înfulece
dacă vor să supraviețuiască iernii.
Astăzi e ziua cea mare.
Sfârșitul lui mai
și după o lungă așteptare, somonii au sosit.
În toiul acțiunii,
urșii vor prinde și mânca
1,3 până la 2,6 kg de somoni pe oră,
toată ziua, în fiecare zi,
până când vor dispărea în bârloguri
timp de șase luni, cât vor hiberna.
Dacă nu se iau măsuri,
pescuitul ilegal de somoni
va afecta în curând populația de urșii bruni și încă din plin.
Braconierii vor face mai mult rău sălbăticiunilor de aici
decât orice erupție vulcanică sau alunecare de teren.
Între timp, somonii suficient de norocoși,
care au scăpat de braconieri, păsări și urși,
au ajuns la destinație.
Locul lor de naștere.
În sfârșit sunt gata de reproducere...
Depun câte 2.000 de ouă odată.
După ce ouăle sunt depuse și fertilizate,
femelele și masculii și-au îndeplinit misiunea
și mor de epuizare.
În curând, noua generație va apărea din acest cimitir,
și într-o zi și ei se vor reîntoarce,
refăcând aceeași călătorie
din Pacific în apele unde s-au născut.
Scurta vară din Kamceatka
face loc unei toamne și mai scurte.
În timp ce pământul fierbe și bolborosește,
peninsula se transformă trecând printr-o paletă de culori aurii.
Peisajul e în fierbere,
temperaturile scad,
îndreptându-se vertiginos spre -26°C.
Iarna nemiloasă pune stăpânire.
Urșii se îndreaptă spre bârloguri
în timp ce Kamceatka e acoperită de zăpadă în următoarele șase luni.
Renii și-au petrecut lunile călduroase dinaintea iernii
păscând în tundră.
Acum sunt în căutarea ultimelor fructe de toamnă,
sub zăpadă.
Când temperaturile scad,
se îndreaptă spre poalele vulcanilor,
unde nutrimentele din cenușa vulcanică sporesc creșterea plantelor.
Pe măsură ce zăpada se troienește,
cei suficient de curajoși să înfrunte iarna
s-ar putea să nu supraviețuiască să ne spună povestea.
Trebuie mult curaj să călătorești spre Kamceatka,
în estul îndepărtat al Rusiei, în timpul iernii necruțătoare.
Vântul transformă zăpada într-o crustă groasă, înghețată,
creând unul din cele mai aride locuri de pe Pământ.
Pe țărm, până și marea îngheață încet-încet.
Pe margine,
un vulpoi vânează de unul singur.
Dar nu e singur în acest îngheț uriaș.
Jderul,
un animal ascuns și învăluit în superstiții și teamă,
se potrivește perfect
iernii din ținutul Kamceatka.
Tălpile sale sunt atât de late, încât se comportă ca niște șoșoni,
permițându-i să treacă ușor prin zăpada adâncă
și să urmărească animale mai mari, dar mai lente.
Fălcile puternice ale jderului și dinții lui ascuțiți
pot mesteca carnea înghețată și oasele.
Jderii sunt însă și niște necrofagi oportuniști,
mâncând orice pot găsi.
Doar după ce și-au umplut burta
vulpea îndrăznește să acționeze.
Nu lasă prea mult în urmă,
dar vulpea ia ceea ce poate.
Pentru vulpea roșie, iarna e momentul să-și găsească perechea.
Masculii umblă după mai multe femele.
Acestea două s-au unit
și vor rămâne împreună toată primăvara.
Dacă vor avea noroc, în curând vor avea pui.
La răsăritul soarelui, masculul pleacă după hrană.
Vulpea stă la pândă atentă la sunetele unei păsări.
E un ptarmigan
și nu are nicio intenție să devină hrana vulpilor.
Pare vulnerabil,
dar și el e bine echipat să se descurce cu zăpezile din Kamceatka.
Picioarele lui sunt acoperite cu păr asemănător cu penele,
ceea ce-i permite să meargă deasupra zăpezii.
Vulpea nu se dă bătută ușor.
Vânează pentru doi.
Vulpea e tentată de un alt ptarmigan,
dar e dincolo de raza ei de acțiune.
Vulpea a fost depășită de pasăre.
Descurajată, dar înfometată, continuă pânda.
La vederea perechii ei,
se întoarce la vizuină pentru noapte.
În America de Nord,
vulpile revin în același loc generații la rând.
Dar aici, își sapă adăposturi temporare.
Când zăpada se topește, pleacă.
A doua zi, pleacă din nou la vânătoare.
Chemările ciudate în staccato,
ale masculului cocoșului de munte cu cioc negru
răsună în pădure.
Merge țanțoș pentru a atrage femelele.
Dansul său zgomotos atrage atenția vulpii.
În timp ce vulpea încearcă să localizeze cocoșul de munte...
...acesta tace.
Perechea de vulpi va sta împreună toată primăvara,
când ea va da naștere puilor.
Dar primăvara pare ceva de neimaginat
pe măsură ce iarna cuprinde Kamceatka.
Acest pământ primordial pare înghețat în timp,
cu o singură excepție.
Sosesc vulturii la Lacul Kuril.
Vulturii cu umeri albi sunt aproape cu două treimi mai grei,
dar, având 4,5 kg,
acvilele de munte nu sunt nici ele de categorie ușoară.
Apetitul lor e pe măsură.
O singură acvilă de munte poate petrece ore întregi
încercând să străpungă pielea groasă și înghețată a peștilor,
pentru a ajunge la carne.
Hrana e ruptă bucăți și e împărțită...
...până când vulturii cu umeri albi
își pierd răbdarea și strică petrecerea.
La fel ca o planetă îndepărtată,
Kamceatka stă încătușată în gheață și zăpadă
timp de șase luni pe an.
Până și marea cedează.
Și această peninsulă îndepărtată e tivită
de o masă impenetrabilă de sloiuri de gheață.
Dar vulturilor cu umeri albi nu le pasă.
Când miza e hrana,
vor lupta până la moarte.
Vulturii cu umeri albi contra acvilelor de munte.
Vulturii cu umeri albi sunt de categorie grea,
dar acvilele de munte nu sunt ușor de învins.
În timp ce bătălia e în toi,
puii rămân pe dinafară.
Părinții lor, care în urmă cu câteva săptămâni îi hrăneau cu devotament,
acum se sfădesc pentru ierarhie.
Tinerii impertinenți
totdeauna au contestat autoritatea și unii pe alții.
E o scenă care se joacă an de an
în timpul iernii, în inima înghețată a Kamceatkăi.
Este un ținut violent unde bătăliile sunt duse
zi de zi,
între animale...
și toate animalele se luptă
împotriva peisajului neîndurător, în continuă schimbare.
Totuși iarna grea se va sfârși în cele din urmă
și va face loc primăverii.
Gheața cedează locul focului.
Kamceatka nu a fost niciodată liniștită.
Vulcanii ei au fost mereu și vor fi mereu,
forța motrice care definește acest ținut.
Puterea lor destructivă va continua să domine Kamceatka
și toate sălbăticiunile care trăiesc aici, pentru totdeauna.
De mii de ani,
animalele din acest ținut îndepărtat și tumultos prosperă.
Au fost izolate de civilizație
prin poziția geografică și politic.
Acum s-a ridicat vălul de pe Kamceatka.
Totuși, doar câțiva norocoși
vor călători la capătul pământului
să vadă acest ținut misterios la fața locului.
Dar cei care o vor face, vor călători într-o lume primordială,
o sălbăticie neatinsă de om,
pentru că asta e Kamceatka,
ținutul focului și al gheții.
Traducerea © Pogăru'